![](images/Nr%203-2011/JAS-39_Gripen.jpg)
FOTO
Billy Johnston
Cogito
Stöd
ickemilitära insatser i
Libyen
Risken
är avsevärd att kriget i Libyen blir långvarigt och de civila förlusterna
stora. Sverige bör aktivt verka för ickemilitära insatser.
Varför är alla så
entusiastiska över USA/Nato:s bombningar i Libyen? Att man vill
stoppa Qadhafis våld mot befolkningen är självklart men varför
är man inte mer tveksam över att dra ut i krig?
Annika Hjelm: |2011-03-30|
Det är som
i en cowboyfilm – nu ska vi dra ihop ett uppbåd och ge oss ut
och skipa rätt. De modiga sluter upp bakom det rätta! Stor
entusiasm och ingen tanke på att utgången av den heroiska insatsen
är oviss. Krig betyder alltid att män, söner och pappor dör, att
civilbefolkning, älskade barn, kommer att dödads och skadas med
livslånga fysiska och psykiska men som följd.
Visst
vore det bra med en vass operation och snabb insats enbart mot militära
mål som gör att Qadhafi tappar makten och oppositionen kan ta över.
Men är det troligt att det blir så?
Det
är åtminstone lika troligt att uppbådet av stridsflyg också dödar,
lemlästar och förstör bostäder och försörjningsmöjligheter för
civila. Att man istället för att slå ut Qadhafis stridskrafter göder
ett inbördeskrig på marken. Att bombningarna medverkar till en
utveckling vi inte kan förutse. Det borde vara med stor motvilja
man ger sig in i en flygbombningsoperation.
Oavsett
om orsakerna till krig är rättfärdiga eller inte, består krig av
massivt våld, död och elände, speciellt för de civila. Så
skriver Robert Egnell, lektor i militärstrategi vid Försvarshögskolan,
på DN Debatt den 22 mars och efterlyser en etisk debatt. Han menar
att vi har tvättat bort våldet, smutsen och lidandet ur vår säkerhetspolitiska
vokabulär – vi bortser från vad krig egentligen är när vi
motiverar insatser med vilja att bidra till demokrati och skydd av
civilbefolkning.
Att bidra till att brott mot
mänskliga rättigheter
upphör genom en militär insats från luften är mycket svårt,
skriver han. I Kosovo blev effekten den motsatta och det krävdes i
slutändan en massiv invasion och ockupation på marken. Är vi
beredda på något liknande i det här fallet? Det är ovisst vad de
militära insatserna i Libyen leder till och risken är avsevärd
att kriget i Libyen blir långvarigt.
SANKTIONER
HADE VARIT BÄTTRE
Många
länder som nu deltar i uppbådet mot Qadhafi var tidigare hans vänner.
De kunde omedelbart när demonstranterna möttes av våld ha använt
sina diplomatiska och handelsrelaterade förbindelser för att utsätta
Libyen för press. I kombination med bojkott och frysning av alla
tillgångar utomlands hade det förmodligen påverkat regimen, även
om Qadhafi förväntas ha förberett sig mot sådant.
Erbjudandet om
att medla från Turkiets president Recep
Tayyip Erdogan kunde ha accepterats. Om
FN först hade enats om sanktioner och medlemsländerna satsat på
diplomati tidigt kanske våldsupptrappningen mot civila avstannat.
Alla alternativ till våld borde ha prövats innan FN valde krig.
FN:s sanktioner mot Libyen 1992 blev inledningen på en period då
Libyen samarbetade med omvärlden. Qadhafi har gått att påverka
tidigare.
SVENSK
CHANS ATT VISA VAD JAS GÅR FÖR...
Sverige
har ställt sig bakom aktionen och nu är det beslutat att vi också
ska skicka Jas-plan. Till och med vänsterdebattören Andreas Malm
sa tidigt att vi borde skicka Jas-plan, när vi ändå har dem.
Förra
veckan berättade tidningen Metros löpsedel att svenskt engagemang
i Libyen vore en chans för Jas att tas i bruk och visa upp sig i
skarpt läge.
Men
de flesta FN-länder deltar inte aktivt i aktioner de röstar för
och Jas-planen har marginell betydelse för utgången av kriget.
Sverige skulle kunna spela en viktigare roll som pådrivare av
ickemilitära insatser. De miljoner Sverige nu ska använda till att
visa upp våra stridsflygplan borde istället användas till stöd för
demokratisk opposition, med fördel kanaliserad genom svenska
organisationer som har kontakter med och stöder libyska oppositionsgrupper.
När
nu FN/Nato ingriper militärt för att skydda civila i Libyen borde
även civila i andra länder skyddas mot våld från auktoritära
regimer. Andreas Malm menar att Jas-planen bör fortsätta vidare
till Bahrain och Jemen, åtminstone, vilket han har rätt i om alla
länder ska behandlas lika. Men Libyen är viktigt ur ett
intressepolitiskt perspektiv på grund av oljan och de omfattande
industriintressena i utvinning och transporter i samband med den.
Stater
med samarbetssvårigheter med väst
Väst
vill gärna ha stabila, pålitliga affärspartners och därför är
det inte troligt att stridsplanen fortsätter till andra länder i
området. Dock undergräver det förtroendet för FN:s beslut om att
med militära medel skydda civila mot våld från den egna staten
enbart gäller regimer som har samarbetssvårigheter med väst.
Men
antingen man ansluter sig till uppbådet i Libyen av
intressepolitiska skäl eller av ideologiska så förklarar det inte
entusiasmen för våldet. Erfarenhetsmässigt är utgången av
insatserna uppenbart osäkra. Därför är jag förbluffad över att
så få röster höjs som ifrågasätter eller är kritiska mot
kriget.
Vad är egentligen motivet till denna lust att dra ut i
krig? Är det det militärindustriella komplexets styrka eller är
det krigarkulturens djupa rötter i oss som slår igenom så att vi
bortser både från krigets verklighet och från politiska
erfarenheter?
Annika
Hjelm, ledare på Cogitos hemsida
www.cogito.nu
![](images/UPP.jpg)
|