![](images/Nr%207-2008/X-19-0156.JPG)
Om
samhällets väv
Rötägg
– polisen eller kyrkan?
Vårt
språkbruk kan vara avslöjande för våra värderingar, djupare
inställningar och allmänna syn på förhållanden omkring oss.
Som
agnostiker, språkintresserad och samhällsengagerad har jag hamnat
i djupa funderingar och tvivel på vem som egentligen står för vad
i vårt samhälle.
Händelserna i Hedvig Eleonora församling har vänt upp och ner
på mycket, för i kyrkan förväntar man sig att kärleksbudskapet
råder. Det handlar egentligen inte så mycket om trosfrågor utan
om den miljö som trosfrågorna lever och verkar inom. Jag kan känna
att Jesus, som person, på många sätt är ett fantastiskt föredöme.
En människa som stod upp för dom svaga, dom som behövde hjälp
mot makten och övermakten. Detta är något jag funderar över
mycket.
När
man levt tillräckligt länge i ett samhälle har man samlat på sig
erfarenheter som förhoppningsvis, om dom brukas klokt, kan utmynna
i någon slags vishet. Med detta menar jag ett förhållningssätt
som gör att man ibland tar ett steg tillbaka och funderar både en
och två gånger innan man tar nästa steg.
Två
organisationer som är viktiga för att samhällets väv ska bli
starkt är polisen respektive kyrkan. Båda bär och bärs av
humanistiska värderingar. Dom har olika uppgifter, javisst, men
syftet är att finnas till för människor i nöd eller behov av hjälp
och stöd.
Likheter
Polis – Kyrka. Skillnaderna är kanske
uppenbara mellan Polisen och Kyrkan men det finns många likheter
mellan dessa organisationer. Jag menar att det till och med finns en
hel del, mer än vi kan ana.
Båda organisationerna har fokus på
att tjäna, bistå och serva människor. Människorna man möter
befinner sig ofta i livsavgörande situationer, ibland på gränsen
mellan liv och död.
Man möter i båda organisationerna människor
som har starka känslor, är sårbara, rädda eller utsatta. Att
leverera hjälp och stöd, tröst och kunskap är något som utmärker
både Polisen och Kyrkan. Många hamnar dock plötsligt och utan förvarning
antingen hos Polisen eller hos Kyrkan och i båda fallen finns
oftast någon redo att möta och att lyssna.
Man kan också säga
att utmärkande för arbetet i båda organisationerna är att de har
parallella fokuseringar; på kritiska situationer och på att förbereda
människor på ”ett före” och ”ett efter”. Säkerligen kan
mer göras för att hålla kontinuerlig kontakt med medborgarna
respektive församlingsborna, men så är det väl alltid.
Vad
är ett ”rötägg”?
Begreppet
”rötägg” dyker emellanåt upp i massmedia men även i samtal människor
emellan.
Av någon anledning har vi i Sverige valt att reservera
detta begrepp för tjänstgörande poliser i yttre tjänst (även om
begreppet numera kan dyka upp även för andra yrkesgrupper). Det
vill säga de som möter människor i extrema situationer där det
inte så sällan finns vapen och droger inblandade och de beslut som
tas måste tas blixtsnabbt. Besluten måste dels grundas på lagar,
regler och förordningar, dels på hur situationen uppfattas av den
enskilde polismannen.
Ingen situation är egentligen någon annan
lik men självfallet spelar erfarenheter, kunskap och kompetens samt
inställning ofta en avgörande roll för hur den uppkomna
situationen löses.
Ibland går det snett, ordentligt snett med följden
att personer kan skadas för livet till följd av övervåld eller
av vårdslöshet, någon blir djupt kränkt och allmänt missnöje
kan sprida sig när en insats upplevs som ”klantig” av dom
inblandade med skilda konsekvenser för framtiden. När så sker
dyker begreppet rötägg ofta upp och utpekar enskilda polismän,
eller polismän i grupp, som olämpliga att utföra sina uppgifter
och kanske olämpliga att överhuvudtaget bära sina uniformer.
Går
det ”snett” bara hos Polisen?
Vi
vet att det ”går snett” i alla organisationer, företag och
institutioner i vårt samhälle. Orsakerna är många och skiftande.
Av någon anledning utpekas inte alla yrkesgrupper lika hårt som
just våra polismän. Visst, konsekvenserna kan bli förödande när
misstag begås samtidigt som man arbetar i extrema miljöer och i
extrema situationer.
När andra yrkeskategorier klantar sig, bryter
mot grundläggande moraliska grundsatser, yrkesetiska regler och
liknande kan uteslutning inte uteslutas, men ofta används straff som
”erinran” eller ”varning”, eller ”tillrättavisning” och
liknande. Dessa begrepp handlar oftast om enskilda individer
och deras handlande. Något som är begränsat i tid och rum.
Med
begreppet rötägg är det mer komplicerat. När man läser om
fallen i media inser man att begreppet snarare döljer än förklarar
vad som egentligen hänt, bakomliggande orsakssammanhang, varför
folk handlat på det ena eller andra sättet.
Frågan är varför
man överhuvudtaget använder ordet.
Utifrån
erfarenheterna av händelserna i Hedvig Eleonora församling, och
alla övriga fall inom Stockholms stift, där framförallt
kyrkoherdar avsatts i förtid. Eller stridigheter om tillsättningar
av nya kyrkoherdar – som utnämningen av Olle Carlsson till ny
kyrkoherde i Katarina församling. I sådana fall kan man fråga sig om kyrkan har
oförtjänt bra rykte medan polisen har ett oförtjänt dåligt
rykte.
För att börja med polisen kan man säga att det finns förhållanden
som är mindre bra. Polisen ingår i en rättskedja med många olika
myndigheter plus alla andra intressenter i en mycket komplicerad väv.
Läser man filosofie doktorn, polismannen Stefan Holgerssons
avhandling får man en mycket initierad bild av vilka problem som
dagens polis brottas med.
Av egen professionell erfarenhet vet jag
att polisen arbetar hårt med frågor som har starka kopplingar till
vad som händer inom områden som våld inom familjen, jämställdhet,
integration, kompetensutveckling för att nämna några.
Överhuvudtaget
finns många poliser som gör saker som går utöver sina tjänster,
engagerar sig i olika sociala frågor. Och jag uppfattar att
organisationen också skärper sig eftersom allmänhet och politiker
satt stor press på verksamheten. Vi vill helt enkelt kunna lita på
polisen.
Hur
är det då med kyrkan? Inom kyrkorna finns många som engagerar sig
på frivillig basis. Man arbetar som lekmän och deltar i gudstjänstlivet,
kokar kaffe och gör insamlingar för en rad bra olika ändamål.
Inom Svenska kyrkan finns en rad utåtriktade verksamheter som
arbetar med fredsfrågor, konfliktlösning och numera också med
miljöfrågan. Överhuvudtaget finns en mängd olika aktiviteter som
bär progressiva tankar och handlingar i Jesus anda. Det är när
man kommer till styrningen av församlingarna som tvivlen uppstår
och vad den nya reformen egentligen inneburit för Svenska kyrkans
inre liv.
Skandalen i Vännäs församling, där man utförde gravsättningar
av mer våldsam art, visade att det inte bara var de anställda som
åsidosatte sina förpliktelser utan också ansvariga politiker.
SVT:s
Uppdrag Granskning visade också att Vännäs församling inte var
en unik företeelse utan att samma regelvidriga handlingar också
utfördes runt om i landet. På samma sätt avsätts kyrkoherdar på
löpande band i Sverige. Att det skett en stor mängd inom
Stockholms stift efter år 2000 vet vi men hur många det är totalt
inom landet är höjt i dunkel. Vi vet dock att det är
kyrkoherdarna som sparkas medan politikerna sitter kvar. Undantagen
är få.
Finns
några slutsatser? En
sak kan vi konstatera när vi jämför Polisen och Kyrkan! Det inte finns någon verksam politiker inom polisväsendet som
ens skulle komma på tanken att gå in i operativ verksamhet.
Politikerna inom polisområdet verkar hålla på med det man ska,
det vill säga planera och föra dialog om hur en polismyndighet kan
bli effektivare.
Beträffande Svenska kyrkans styrnings- och
ledningsfunktioner verkar det däremot finnas ett inbyggt
kardinalfel. Ibland hänvisas till en ordning där kyrkoherden står
för att det kyrkliga arvet handhas på ett riktigt och värdigt sätt
medan politikerna står för målen, ekonomin och besluten.
Samspelet mellan de båda understryks i de politiska partiernas
respektive nomineringsgruppernas program. Detta samspel verkar i dag
dock gå allt sämre i alltfler församlingar. Självklart finns det
församlingar där de olika rollerna respekteras men mängden bråk
inom Svenska kyrkan är oacceptabelt många.
Mobbing är till
exempel tre gånger vanligare i kyrkan än på andra arbetsplatser,
vilket är
mycket anmärkningsvärt.
Jämfört med polisverksamhetens
organisering finns också väldigt många församlingar och därmed
också många politiker. Frågan är om det finns för många
kyrkopolitiker i vårt land? Eller om det är på det sätt som
politikerna, som ibland kallas förtroendevalda, verkligen väljs?
Det verkar
utifrån församlingsmedlemmarnas perspektiv vara en ordning där
människor väljs ”uppifrån och utifrån”, snarare än ”nedifrån
och inifrån”. Därmed riskerar de valda att förlora förankring
och förtroende hos väljarna. Detta kan vara en av grunderna till
att vi dels har ett mycket lågt valdeltagande i våra kyrkoval
(runt 10 procent), dels att stridigheter, om de tillåts fortsätta,
kan marginalisera Svenska kyrkan som en seriös och central bärare
av värden vi valt att uppskatta i vårt svenska samhälle.
Ulf
Svensson
Uppdaterad
2008–09–23 |