![](images/Nr%207-2011/05-0417.jpg)
Vilka partier behövs för att representativ demokrati skall bli mer
verklighet än sken? |
Foto
RLC |
Cogito:
avsatta partiledare
Partiledarbyten
i 1800-talspartier
De
många partiledare som avsatts efter valet 2010 är inte bara en
intern fråga för vissa partier, utan ett fenomen som visar ett
djupare demokratiskt problem. Vilka partier berikar egentligen den
representativa demokratin idag?
Att Kristdemokraterna blir det fjärde partiet efter riksdagsvalet i
höstas som sparkar en motvillig partiledare är knappast en vild
gissning. Om Göran Hägglund får vandra samma väg som Mona
Sahlin, Lars Ohly och Maud Olofsson är det ingen sensation och på
sätt och vis inte heller något som föranleder grön
kommentar.
Per Gahrton: |2011-10-05|
Partiers interna maktstrider må
vara deras egen huvudvärk och knappast något som en grön
tankesmedja bör ägna tankemöda. Om det inte var så att det tycks
finnas ett system i galenskapen, som handlar om mycket mer än
interna partiproblem.
I
grund och botten handlar det om den representativa demokratins förmåga
att representera de relevanta konflikterna och åsiktsskillnaderna i
samhället. Det är ingen tillfällighet att skepsis mot
representativ demokrati och drömmar om ”direktdemokrati”
historiskt har utgjort en grundbult i grönt tänkande. ”Tänk
globalt, handla lokalt” är en grön favoritfras. Det har varit lätt
att hitta skräckexempel på hur representanterna i den
representativa demokratin har blivit företrädare för snäva makt-
eller egenintressen istället för att vidarebefordra sina väljares
synpunkter in i beslutssystemet. Att den sortens ”representativ
demokrati” ofta har visat sig oförmögen att lösa grundläggande
sociala, ekonomiska och, inte minst, ekologiska problem, är inte förvånande.
Den gröna misstron har alltså varit välgrundad.
det gröna
demokratibegreppet
Och
ändå, som bl a visas av Henrik Hallgren i hans läsvärda översikt
av grönt tänkande som utkom häromåret (Det gröna skiftet – från
industrialism till ekologism, Recito 2009), finns det ingen möjlighet
att komma förbi representativ demokrati i en värld som står inför
enorma globala utmaningar. Ett skäl är att lokal
”direktdemokrati” inte kan fatta beslut med tillräckligt
omfattande räckvidd. Ett annat är att det gröna
demokratibegreppet kräver att också grupper som inte själva kan
delta i besluten måste representeras vid beslutsfattandet, däribland
kommande generationer, djur och natur och nu levande människor som
påverkas av beslut som fattats i en annan del av världen än i
deras eget lokalsamhälle.
En
grundbult i representativ demokrati är oundvikligen politiska
partier. Den gröna – och demokratiska – knäckfrågan blir då:
Vilka partier behövs för att representativ demokrati skall bli mer
verklighet än sken? Det enkla svaret är förstås att det avgörs
av väljarna i ett demokratiskt val. De partier som blir invalda i
beslutsförsamlingar ”behövs”, de andra inte.
Men
så enkelt är det inte. Mängder av faktorer utöver väljarnas
omedelbara preferenser avgör vilka partier som bli invalda, t ex
valsystem, massmedier, pengar. En ofta förbisedd faktor är det som
sociologin kallar ”kulturell kvarleva”, vilket betyder en
organisation som lever kvar långt efter det att orsaken till dess
bildande har försvunnit, dels av allmänna tröghetsskäl, dels för
att organisationen blivit ett självändamål för en viss grupp
potentater.
BEHOVET
AV 2000-TALSPARTIER
De
många partiledare som avsatts efter valet 2010 är inte bara en
intern fråga för vissa partier, utan ett fenomen som aktualiserar
ett djupare demokratiskt problem: Vilka partier behövs i Sverige för
att demokratin skall vara verkligt representativ och dessutom förmögen
att lösa våra grundläggande samexistens- och framtidsproblem?
Behövs
verkligen alla de partier som förtvivlat försöker förlänga sina
liv? Finns det kanske andra partier, såväl befintliga som tänkbara,
som skulle berika den representativa demokratin mer än
partiledarbyten i 1800-talspartier? Skulle inte riksdagen må väl
av några 2000-talspartier som gör att nya folkrörelser och
konfliktmönster får sin rättmätiga andel i den representativa
demokratin?
Per
Gahrton är tidigare språkrör för Miljöpartiet de gröna. Denna
ledarartikel finns publicerad på
miljösmedjan
Cogito.
www.cogito.nu
|