![](images/Nr%207-2010/0930097.jpg)
Skolan
och ansvaret
Stävja
mobbningen!
Vad
gör vi när skolan misslyckas med att stävja mobbning? Rubriker
om skolans misslyckande återkommer och har varit frekventa de
senaste månaderna. Att skolan i så hög grad styrs av politiker är
en gåta, men när de har chansen att verkligen göra skillnad (de säger
själva att ”politik är att vilja”) är de förvånansvärt
tysta eller uttrycker oro …
Kent Lagerquist: |2010-09-22|
Hur graderar du själv
mobbning (kränkande behandling och trakasserier) av barn i skolan?
Jämför med t ex döda/skadade i trafiken, alkoholism, olika brott
eller läkare som begår ett misstag i sitt arbete.
Det
är svårt att ställa eländen i samhället mot varandra, men jag sätter
mobbning bland topp tre. Det handlar om chanslösa barn och ungdomar
som ofrivilligt får en hemsk tillvaro med ofta livslånga
efterverkningar – det är så grymt och vanligt att jag blir matt.
Till detta ska läggas att även utövarna och de som passivt åser
mobbningen mår dåligt. Det går inte någon spårlöst förbi –
inte ens lärarna klarar sig. Det är ju så mycket som står och
faller med denna företeelse; förutsättningarna för att ta till
sig utbildningen, allmänt dålig stämning istället för värme
och medmänsklighet, mörka och otrevliga tankar istället för vänliga
och glada, raserat självförtroende och så vidare. Allt detta medför
konsekvenser som är fundamentala för den fortsatta livsresan.
Vi
svenskar är trygghetsivrare i så många fall, men när det gäller
våra barns skolmiljö tillåter vi att denna, för att spetsa till
det, är minerad och att allt fler minor läggs ut år för år. Det
är klart att allt fler barn, utan egen förskyllan, blir skadade
– alltid mentalt men ofta också fysiskt. Mobbningen har alltjämt
fortsatt medan fokus till exempel lagts på nya betygsystem hit och
dit.
Mitt
budskap är nu att vi måste frysa all förändring i skolan tills
mobbningen är minimerad. All kraft måste inriktas på att få
stopp på denna. Om vi inte vänder trenden nu säger det mycket om
våra prioriteringar och vårt samhälle. Är den värdegrund skolan
vilar på bara teori? What goes around comes around! Vi får det
samhälle vi ger barnen och idag mår allt fler väldigt dåligt.
Vad
gäller eländen lägger vi massor av tid och pengar på vägar och
bilsäkerhet. När får vi mobbningssäkra skolor? Brott beivras och
läkare kan anmälas i fastställd ordning. Alkoholism har uppmärksammats
och bemötts på många olika sätt även om 0-nivån synes omöjlig.
Men mobbning får vi aldrig ge upp innan 0-nivån har uppnåtts.
Lagar och årliga planer mot mobbning finns sedan några år – men
effekterna uteblir tydligen. Papperstigrar?
Mobbning
beivras om den utsatta parten stämmer skolans huvudman (kommun
eller friskolas ägare). Hur många (före detta) utsatta
elever/familjer orkar det, med eller utan stöd i lagen? Inte många
– fram till i dag har skadestånd på totalt 6,5 miljoner utdömts
vid 78 mobbningsfall. Detta syns säkerligen inte i en enda
skolbudget. Det är alltså ekonomiskt och på annat sätt ganska
ofarligt att mobbning förekommer. Den enda risken är dålig
reklam. Resultatet är att så kallade likställdhetsplaner tas fram
och den mobbning som sker tystas ner. Det är mer lönsamt att
skydda skolan än eleverna!
Återstår
enskilda rektorers och lärares goda vilja – möjligen pådrivna och
stöttade av föräldrarna till drabbade barn, men kanske lika ofta
motarbetade av andra föräldrar. Den skolpersonal som modigt kämpar
för eleverna är vi tacksamma för, men det räcker ju inte när vi
lever i ett allvarligt systemfel.
Ansvarsfrågan
är central
Jag menar att:
»
skolans uppbyggnad orsakar en stor del av mobbningen genom att
sammanföra barn i en skapad miljö som varken föräldrarna eller
barnen har valt. Om de hade kunna välja fritt hur utbildningen ska
genomföras skulle mycket vara annorlunda (även friskolorna
uppvisar stora likheter).
»
skolplikten gör att möjligheter saknas för elever/föräldrar att
komma ifrån en outhärdlig situation. Det enda valet för den
utsatte att komma undan verkar vara att skolka eller flytta.
»
mobbningen startar ofta i skolan, där också en stor del av den
sker, även om den fortsätter utanför skoltid, ofta numera med
olika elektroniska hjälpmedel. Det är alltså skolan som måste
uppmärksamma och hantera förekommande mobbning – det finns inga
ursäkter.
När
det alltså är skolan/skolformen i sig som möjliggör mobbningen
är det också skolan som ensamt bär ansvaret. Och om skolans
ansvar är givet så är frågan vad detta ansvar ska utmynna i när
mobbning sker – och än värre vid upprepade tillfällen.
Föräldrar
har ansvar ropar många, för allt kan ju inte vara skolans ansvar!
Föräldrarnas ansvar är att barnet blir varmhjärtat och aldrig
medvetet gör någon annan illa. Skolplikt råder och förekomst av
mobbning i en skola är inget en förälder styr eller har insyn i.
De måste därför få veta när det sker (oberoende barnets roll)
och vara en resurs för att mota alla dessa tendenser.
Utan
information kan föräldrarna inte ta sitt fulla ansvar och barnet får
skador som de inte ens är medvetna om. Att inte informera föräldrarna
är därför allvarligt.
»
Föräldrarna till de som mobbar har ett stort ansvar och behöver
sannolikt hjälp för att få stopp på detta. Bakomliggande orsaker
och drivkrafter måste fram. En upprepning är efter denna uppmärksamhet
ytterst allvarlig och i detta läge duger sannolikt inte frivilliga
insatser längre, utan nu måste samhällets resurser in för att hjälpa
familjen ifråga.
»
Föräldrarna till mobbade barn måste bidra till att barnet inte
skuldbeläggs eller skuldbelägger sig självt. De kan behöva hjälp
för att stötta barnet (och sig själva) efter traumat/chocken.
»
Föräldrar till de ”tysta” som varken mobbat eller hjälpt den
mobbade måste också agera. Själv anser jag att en värdegrund som
bygger på medmänsklighet borde lyftas fram – men för att det
ska få liv måste vi själva föregå med gott exempel.
Och
alla barn har inte föräldrar som kan fungera som förebilder och
stöd. Då måste skolan initiera det stöd som behövs. Det är
skolan och ansvariga lärare som har (borde ha) den bästa kunskapen
om läget på hemmaplan och det stöd en viss elev behöver för det
dagliga skolarbetet. Det måste inte vara skolan som ska leverera stödet,
men de har ansvaret för att initiera och följa upp.
Det
har talats om mobbning i decennier nu. Det finns mobbningsfria
skolor i landet, men enligt en nyligen utförd utredning verkar de höra
till de få goda exemplen (se länk nedan). Med ett enda
mobbningsfall per skola och år blir nästan 8 000 skadade barn
och familjer – varje år!
När
det gäller mobbning gäller 0-tolernas i den nya lagen. Våra barn
har inte tid att vänta på ytterligare forskning (40 MSEK satsas)
som skolminister Jan Björklund,
som ett svar på skolinspektionens rapport om trakasserier och kränkningar
i skolan:
Nog
pratat – vad gör vi?
Det
finns ett systemfel. Mobbning ska inte gå att dölja och en skola
som inte är fri från mobbning ska drabbas ekonomiskt (se lösningar
nedan). Den enbart proaktiva tiden är förbi, nu måste även
reaktiva åtgärder sättas in. Lagstöd finns och om vi inte årligen
närmar oss 0-nivån återstår bara drastiska och kostsamma åtgärder
där vi måste erbjuda alternativa former där eleven själv ska
kunna välja en anpassad studieform. T ex enskild hemutbildning med
personligt stöd.
Vem
tar på sig ansvaret för denna boll?
Politikerna?
Ja, men bara om tillräckligt många trycker på. Rapporter och
rubriker i media räcker inte.
Skolpersonalen? Ja, men de mäktar ju bevisligen inte med dagens
system. Och ska systemet ändras måste initiativet tydligen komma
från annat håll – ingen av skolans aktörer har bidragit märkbart.
Huvudmännen
för skolorna? Ja, men bara om det är ekonomiskt försvarbart. Ge
dem incitament!
Föräldrarna?
Ja, genom att sätta ner foten och skapa tryck på de ansvariga, dvs
skolpersonal och skolans huvudmän. Alla som värnar om barnen i
Sverige måste agera och skapa detta tryck!
Lösningar?
På
skolnivå finns det goda exempel – kopiera/anpassa och realisera,
det kan bara bli bättre. Det viktiga är att, ovanför skolnivån,
skapa ett system som ger stöd för det som stävjar mobbning och
samtidigt inte medger någon som helst mobbning utan kännbara
konsekvenser.
Några tankar dryftas nedan, men fler tankar behövs. Alla förslag
sammanställs och prioriteras.
Transparens
– nuläget ska exponeras
»
Antalet incidenter ska redovisas öppet baserat på tvingande
rapportering. Helst måste det också anges på skolans hemsida på
föreskriven plats (eller länkas till centrala resultat).
»
Frånvaron i procent per skola redovisas öppet på samma sätt.
Idealt uppdelad på skolk och annan frånvaro, men trots att det
finns en gråzon här säger den totala siffran säger ändå
mycket.
»
Årliga öppna enkäter (till elever, föräldrar och skolpersonal)
om de hyser förtroende för skolans bevakning av och åtgärder för
olika former av mobbning/kränkningar. Den genomförs lämpligen på
webben utan möjlighet för skolan att påverka publicering. Något
för skolinspektionen - att både genomföra och ha som underlag för
inspektion?
»
Varje skola måste budgetera för mobbning. T ex ett fast belopp för
varje incident/fall multiplicerat med antalet föregående år. Det
enda sättet att komma ner till noll är att inte ha några
mobbningsfall. Och självklart ska denna siffra redovisas öppet som
ovan.
Åtagande
från skolan
»
Rutinerna vid mobbning måste vara tydliga och välkända för alla
– lärare, elever, föräldrar.
»
Vid varje incident måste berörda föräldrar informeras omgående.
»
Rapport ska upprättas vid varje incident (och godkännas av de berörda).
Och jag menar varje gång! Vem ska bedöma om den är allvarlig
eller inte? Del i ett mönster eller inte? Var istället tacksam över
att det kom upp till ytan. Processen är viktigare än
rapportskrivandet, men detta måste få ta tid och kraft – precis
som all kvalitetsstyrning.
Incidentrapporten anger åtgärder som vidtagits respektive inte
vidtagits (enligt en checklista som ska uppfylla vissa minikrav). En
uppföljningsrapport upprättas sedan varje vecka tills berörda
parter godkänner att ”ärendet” kan avslutas – dvs att en ny
stabil situation har skapats och där en upprepning bedöms som
osannolik.
Här anges också åtgärder som realiseras om mobbning trots allt
upprepas. Dessa åtgärder ska omöjliggöra mobbning inom aktuell
skola och de får inte drabba den utsatta parten om denne inte godkänt
detta. Detta ska bedömas av en opartisk tredje part.
·
Mobbning förekommer i första hand när vuxna inte finns på plats.
Alltså måste skolpersonal med ansvar för att identifiera mobbning
ha som en arbetsuppgift att vara på plats där eleverna finns – både
i skolan och på Internets olika kanaler.
o
Mentorer eller motsvarande ska ha koll på vad som händer med
”sina” elever. Vid egen sjukdom tar någon annan över – men
ansvaret kvarstår.
·
Barnen själva kan aldrig ges ett ansvar. De kan finnas med som så
kallade kamratstödjare, men det får aldrig stå och falla med
deras insatser. Den utbildning som dessa ofta får borde istället läggas
in under ett nytt ämne; Självkunskap – se nedan.
·
Det är speciellt allvarligt om skolpersonal inte agerar när de ser
mobbning eller om en elev av annat skäl känner sig
mobbad/trakasserad av skolpersonalen. Detta faller dock utanför
denna ram eftersom detta borde vara ett polisiärt ärende och inte
hanteras som mobbning.
Ekonomi
och skadestånd
·
Varje incidentrapport kostar ett årligt fastställt belopp för
exempelvis
o
den centrala administration som uppstår
o
de neutrala parter som bistår i processen och ger stöd till berörda
familjer
o
allokering av en riskpeng till skadestånd och/eller alternativa
studieformer som måste levereras som en del av en lösning
·
Det ska vara tjänstefel att inte ta upp en incident med de berörda
föräldrarna – och att inte säkerställa att rapportering sker
vid varje incident. Gäller både rektorer och lärare.
Huvudmannens ansvar måste vara solklart. Allt kan inte delegeras.
·
Vem som helst ska kunna anmäla skolan – inte bara den utsatta
parten (alla drabbas av att mobbning förekommer).
Övrigt
·
Introducera ett ämne som kan kallas självkunskap – dvs kunskap
om hur vi människor fungerar. Varför vi gör saker, varför vi mår
på ett visst sätt, där alla får uppleva hur olika situationer känns
och påverkar. Flertalet av oss kan väldigt lite om detta ämne. Vi
behöver dessa kunskaper för att inse vårt personliga ansvar och få
konkreta verktyg för att medvetet utveckla oss själva. Detta om något
borde vara ett kärnämne. Detta torde också vara av intresse för
många föräldrar – kanske tillsammans med barnen.
Täby,
2010-09-22
Kent Lagerquist
![](images/UPP.jpg)
|