![](images/Biskopar-grupp.jpg)
Svenska
kyrkan
Länge
leve Kyrkan!
Svenska
kyrkan är död! Länge leva Kyrkan! Som före detta ”prästman”
i Hedvig Eleonora Församling har jag med stigande förvåning följt
utvecklingen inom församlingen. Det som just nu utspelar sig i
Hedvig Eleonora Församling kommer nämligen att bli svårslaget.
vi har en ordförande för
kyrkorådet som är icke troende och som tog uppdraget under förutsättning
att hon slapp gå i kyrkan; en medarbetare som haft svårigheter med
åttonde budet; en auktoriserad revisor som tolkar kyrkoordningen på
sitt eget vis och som är upphandlad av ordförande; en sparkad
kyrkoherde där det nu föreligger en fjärde version om varför hon
sparkas och en biskop som verkar vara trött på hela historien.
Det
senaste ryktet säger nämligen att det var biskopen som
rekommenderade kyrkoherden att säga upp säg själv trots att
biskopen inte har några som helst befogenheter, mandat eller
anledningar att överhuvudtaget ha med detta ärende att göra. Frågan
är varför det som sker i Hedvig församling sker och på vilket sätt
detta är kopplat till Svenska Kyrkan och dess framtid.
upptakten
är följande. År 2000
skiljdes kyrkan och staten åt. Nu skulle Svenska Kyrkan börja en
ny vandring, på egna ben, och bli ett samfund bland andra. Dock var
det ingen skilsmässa mellan kyrkofolket och politikerna utan tvärtom
skulle förtroendevalda få ett ännu större inflytande över
kyrkan.
Dom
som verkligen var aktiva i församlingen, lekmännen, kvinnor och män
som är troende och aktiva församlingsbor, skulle få mer
inflytande för att styra den kyrka de var engagerade i. Vi skulle få
mer av lekmannainflytande. Men frågan är vad som hände.
Nu
för tiden skall till exempel kyrkorådets ordförande vara en
politiker och inte som tidigare under kyrkohistorien kyrkoherden. På
riksplanet är Kyrkomötet det högsta beslutande organet och enligt
ledande politiker borde en politiker eller en civil tjänsteman vara
den främste företrädaren, inte ärkebiskopen. Då, först då,
skulle kyrkan bli demokratiskt fullbordad.
i
hedvig eleonora församling
har vi alltså en grupp ”yrkespolitiker” i ledningen som inte
aktivt deltar i verksamheten i församlingen och har stora svårigheter
att kommunicera vad man vill.
Exempelvis
saknas en grundläggande analys av vad man vill göra och betyda för
olika grupper inom församlingen, detta trots att en sådan analys
är förberedd. Det vill säga grundläggande uppgifter där
kyrkopolitikerna ska känna av behov, önskemål och krav bland församlingsmedlemmarna
eftersom kyrkopolitikerna är deras representanter in i den kyrkliga
gemenskapen. Vad man ägnar sig åt i stället är höjt i dunkel.
Inför
svenska kyrkans framtid
kan man bli orolig med tanke på det som händer i Hedvig Eleonora.
Är tanken att ”andlighetsomsorgen” ska bli en ny kommunal eller
landstingskommunal angelägenhet vid sidan av äldreomsorgen,
barnomsorgen och den sociala omsorgen och därmed än mer
politiserad?
Kommer
partiprogrammen att bli lika viktiga styrdokument som bibeln och övriga
teologiska texter för Svenska Kyrkans styrning? Jag ryser inför
detta perspektiv och ser helt andra vägar för att värna kyrkan
och den kyrkliga gemenskapen.
Varför
inte låta församlingsborna själva utse sina representanter utan
att blanda in de politiska partierna? För mig framstår det som en
betydligt naturligare ordning vilket också bättre markerar skilsmässan
mellan kyrkan och staten.
I
min enfald trodde jag att en skilsmässa innebar att politiken
skulle ut och andligheten in.
min
slutsats: byt ut Svenska
Kyrkan, som måste betraktas som en obsolet företeelse, bort med
politikerna och tala hellre om Kyrkan som en andlig gemenskap.
En Kyrka som samlar flest svenskar, vid sidan av den gemenskap som
omfattas av Moder Sveas alla omsorger. Och som är till för andlig
reflektion och gemenskap, meningsskapande aktiviteter och i sann
kristen anda utvecklar mer av djävlar och anamma för dem som lider
i vårt samhälle och som vill värna hel(ig)heten.
Ulf Svensson
Uppdaterad
2008-04-16
|