![](images/5018.jpg)
Frihandelns
kollaps – på
gott och ont
Multiglobal
frihandel
Svajighet
och instabilitet i den globala världsekonomin är det permanenta
tillståndet i världen. Den nyliberala oviljan till planering –
som princip – har istället ersatts av principen, egoism och snabba pengar
– men utan insikten om konsekvenserna. Det är kännetecknet för
Mamons herravälde över världsekonomin.
Världshandelns intresseorganisationer, agerar unisont i en
aggressiv och offensiv målsättning att behärska världen på alla
nivåer och sektorer. I den meningen, däremot, planeras det stort,
som vilken kommunistisk eller fascistisk planhushållning som helst.
Världshandeln
är på gott och ont, men utan ansvar tar den musten ur både
människorna och planeten
Jorden. Bilar tillverkas i dag inom alla världsdelar, vilka till
stor del fraktas fram och tillbaka runt Jorden. Det ger pengar, men
förstör Jorden. Det gäller inte bara frakt av bilar, det gäller
massproduktionen av kommande sopor i stort! Allt blir sopor till
slut, framställt av natur- och energiresurserna, med en helt förstörd planet
i slutänden!
En del kallar detta för nyliberal frihandel och andra menar att den
nuvarande frihandelns världsordning leder till rena helvetet!
Världshandelns
intresseorganisationer har i sin omfattning det största
maktinnehav någonsin i världshistorien. Alla står under Mamons
herravälde som helt bestämmer villkoren över världsordningen.
Stoltheten
inför detta fenomen är höjt över allt annat, och självgodheten
av den kampfulla människan som tar för sig i livet är drömidealet
som istället ersatte Guds planer. Människan är sig själv nog, sin egen gud.
Mamon i full glans har nått sitt högsta stadium, och därefter...
Medan
Jorden förblöder, bryter frihandelsavtalens förhandlingar ihop, därför
att maktens superstater inte kan komma överens i sina hegemonisträvanden.
I strävandet efter snabbare pengar och mest gynnande handelsavtal, är
utrymmet till förhandlingar om den globala uppvärmningen på en
icke betydelsefull nivå, underställt Mamons ensidiga intressen.
I
den ökande världshandelns transfereringar och ständigt ökande
produktion har människor i den fattiga världen, de som
producerar varor för den övriga världen, knappast fått någon
del av vinsten, enligt FN:s handelsorgan Unctad. De rikare länderna, EU, USA
och Japan stod år 2007 för 71 procent av världens samlade BNP,
med en gemensam befolkning på 15 procent av Jordens alla människor.
Någon skulle kunna uttrycka: jamen de behöver väl inte skämmas
för sina framgångar. Nej, de skäms inte, de är omåttligt
stolta! Men, deras framgångar är faktiskt något som är
att skämmas över, genom att de hindrar och utnyttjar fattiga
länder att kunna häva sig över
fattigdomsbarriären.
Världens
stater tvingas förlita sig på den globala världshandeln som enda
utvecklingsmöjlighet från fattigdomen. Deras förhoppningar att arbeta sig fram
till de rika ländernas nivåer leder oftast bara till slavliknande
förhållanden,
och förändrar aldrig deras egna livsvillkor. Det finns
alltför många exempel på detta.
Men den handel som fattiga
nationer lagt ned energi på och haft förhoppningar om skulle istället kunna omformuleras till
regionala tillväxtekonomier, genom ökad handel mellan grannländer och en utveckling av den inre behovsmarknaden, och mindre av
dyrbar fraktgods över världen.
Peter Mandelson,
EU:s
utrikeshandelskommissionär, uttalande till
pressen om WTO-förhandlingarnas kollaps var "ett plågsamt
misslyckande". I ett uttalande för Finacial Times betecknade
han det hela som "ett av det mest reaktionära på
jordbruksområdet i USA:s historia".
USA:s
egoism handlar om skyddstullar för det egna jordbruket, samtidigt
som de har makten över de fattigaste ländernas
utvecklingsmöjligheter. Detta i samband att en rad länder med
Indien, Kina i första leden vill ha skyddstullar med liknande
skruvade argument som USA:s argument, nämligen att vid kraftiga
prisökningar och ökad import införa skyddstullar för att värna
den inhemska jordbruksproduktionen. Till de övriga ländernas argumenteringar sade
framförallt USA nej. USA:s nej var det som ledde till en
kollaps.
Många frivilligorganisationer välkomnade trots allt förhandlingarnas
sammanbrott kring ett globalt frihandelsavtal. Chefen för organisationen Focus on
the Global South, Wallden Bello, kommenterade sammanbrottet:
”Handel
kan vara ett medel för utveckling, men redan från början stod det
klart att de utvecklade länderna hade som mål att tvinga fram ökat
marknadstillträde och samtidigt göra så små eftergifter som möjligt.
Att tala om utveckling var bara ett sätt att göra det hela mindre
oaptitligt.”
Svenska
kyrkan ser misslyckandet som "bristande västvilja bakom
WTO-haveriet". (Citaten och detta kapitel från Kyrkans tidning)
"Det
är en stor besvikelse att det inte blev något avtal. Ett globalt
avtal är viktigt, inte minst med tanke på de nu skenande priserna
på livsmedel och bränsle", säger Erik Lysén, chef
för policyenheten på kyrkokansliets internationella avdelning.
"Det
är extra beklagligt att det faller på en fråga som är viktig
för fattiga länder. De behöver verkligen en skyddsklausul",
säger Erik Lysén.
Lysén
talar om "en bristande vilja från främst USA". Om USA:s
skuld talar även Magnus Walan, ansvarig för politik
och opinion på Diakonia. Men han menar samtidigt att en betydande
del av ansvaret är EU:s och säger sig inte förvånad över
sammanbrottet i förhandlingarna.
"EU
har betett sig arrogant. Man har gått runt WTO-samtalen och använt
sin styrka för att förhandla fram separata avtal med utvecklingsländer",
säger Magnus Walan.
Inget
avtal bättre än dåligt. Lyséns och Walans bedömning delas
av Christian Aid. Matthew Coghlan är organisationens
rådgivare i frågor som rör "ekonomisk rättvisa" och säger
att man "applåderar den principfasthet" som utvecklingsländerna
har visat under förhandlingarna.
"När
det handlar om utveckling är ett uteblivet avtal bättre än ett dåligt
avtal", säger Matthew Coghlan till Christian Today.
För
att USA ska kunna fungera med den övriga världen måste en ny
president installeras i USA, anser en samfälld kritikerkår från
olika läger. Men det räcker säkert inte bara med presidentbyte
– en helt ny världsordning vore säkert det allra bästa!
Paul
Lindberg
Uppdaterad
2008-08-18
|