Dag Sandahl, författaren till boken Förnyarna. Foto: RLC
Bokrecension
"Förlorarnas
historia"
Den
kontroversielle prästen Dag Sandahl kom i våras ut med boken Förnyarna
– Mer än en historia. En minnesbok över en högkyrklighet som försvann. Leden
glesnade, entusiasm övergick i mognad, för vissa, medan andra gick
upp i rök. Istället tog kvinnorätten form, både vad det gäller
jämlikhet och jämställdhet. Samkönade äktenskap blev prövningen
för kärlek och rättvisa. Och förändringens vindar skrämde några,
medan folkflertalet hänfördes över rättvisans framgångar. Förändringen
kom som en storm med profetisk glöd.
Paul Lindberg |2010-08-05|
Med Ove Lundins nedan citerade inledningsord, görs
försöket att förhärliga högkyrklighetens talförare och
författare till boken Förnyarna – Mer än en historia:
"Om
Herrens dag har skriften mycket att säga. Den kommer med
storm och profetisk glöd. Den skrämmer några och gör andra
hänförda. Den är i varje fall inte en av de många obemärkta
dagarna som kom och gick.”
Hyllningsorden
var dedikerade Dag Sandahl på hans bemärkelsedag vid femtio
år. Lundins tjusiga
|
![](images/Nr%205-2010/2010_06110005.jpg)
|
ord
var knappast i överensstämmelse med högkyrklighetens sak. Bokens
innehåll visar tydligt att de bevingade orden inte alls varit
relevanta med den högkyrkliga rörelsen.
Världen
förändrades under 1900-talet. Och den högkyrkliga reaktionen
ville vränga sitt eget bakåtsträveri, till att likna en förnyelse,
till förmån för de egna konservativa ståndpunkterna. Det var försöket
att greppa över det som inte kunde tålas, älskas eller tolereras.
Det
som istället skulle få gälla var att vrida utvecklingen bakåt,
och göra det till en förnyelse, till hänförelse över den egna
grandiosa och kyrkohierarkiska ämbetsmannabetydelsen.
STENARNA
FICK MÅNGA ATT SNAVA
För
den som fått åhöra Dag Sandahl i hans rätta element, som
agitator och föredragshållare, kan jag själv intyga att han
verkligen är en riktig stå-upp- komiker. Med en riklig svada låter
han stenarna falla för andra att snava på. Allt vänds ut och in i
försöken att likna Honom som gjorde vatten till vin, med förbehållet
att Dag Sandahl gjorde svart till vitt, till skada för många människor
– ja, till skada för många människor!
När
Dag Sandahl skriver en minnesbok och glömmer väsentliga passager i
deras egen historia, så vill jag påminna om ståndpunkter och
ageranden, som alltså lett till skada och elände för både kvinnor
och homosexuella, under mycket lång tid.
Boken
är avslöjande. Och det ska erkännas, Dag Sandahl själv har inte
underlåtit att avslöja de egna bevekelsegrunderna, ståndpunkterna
och vad de i verkligheten sysslade med. Men det som berättas är
knappast meriterande över någon högkyrklig kamprörelse. Nej,
boken handlar om ”förlorarnas historia” (citatet ur boken), i
en uppgivenhet, trots deras självutnämnda utvaldhet.
Dag
Sandahl är utan tvekan en god berättare. I boken får vi reda på
händelserna och alla de personer som figurerat bakom högkyrklighetens
många händelseförlopp. De tycktes aldrig sinsemellan ha varit
något kamratligt brödraskap. De pucklade på varandra ganska rejält –
högkyrklighetens arternas kamp, så att säga. Var och en var sig själv nog, och
utgjorde sin egen lilla garderob av universum. Den arketypen av människotyper
kallas av ungdomen idag för ”nördar”.
FÖRNYELSENS
MOTRÖRELSE
För
femtio år sedan tog de högkyrkliga i Sverige föreningsnamnet
arbetsgemenskapen Kyrklig Förnyelse (aKF, med litet a). Det var en
organiserad motrörelse mot Svenska kyrkans förändringar för en behövlig och
ändamålsenlig utveckling av demokrati och
rättvisa.
Med sin högkyrklighet
höll de sig själva, helt anspråkslöst, för att vara Svenska
kyrkans intellektuella röst och dess ljus. Men där ljuset är
starkast är skuggorna djupast, enligt Goethes syn på kvasireligiösa
bländverk – något rejält innehåll förutom fördomar fanns det
inte så mycket av.
Hos aKF hittar man nämligen aldrig någonting med Guds
avsikter, om livet och människan, så som vi finner hos Jesus.
”Tillvaron
består av ofullständigt förstådda gudomliga idéer”, skrev
Christopher Jacob Boström, med epitetet ”Nordens Platon”. Han
menade att det är människans plikt att söka förstå Guds planer
mer ... och förverkliga dem mer fullständigt.
I
ovanstående visdomsord, tycker jag att sanningen ligger mycket nära
Jesu radikalteologi. aKF visar däremot, genom Dag Sandahls bok, att högkyrkligheten
saknade värdegrund i Jesu andemening. Hos högkyrkligheten sattes
aldrig Jesus i människans mitt, det var istället deras prästerliga
och hierarkiska betydelse som sattes i undersåtarnas mitt.
Det försummade
var innerligheten i det som gäller Jesus radikalteologiska budskap
om vägen, sanningen och livet. Jesus blev för dem i praktiken enbart liturgisk
korssymbolik, hörspel och snuttifiering, och av detta ville de
göra bländverk.
Men, det allra viktigaste hos Jesus är ju däremot innehållet med
budskapet om kärlek och rättvisa. Jesus budskap berättar om hur
vi människor ska förhålla oss till varandra inför en eventuell
uppståndelse.
Jag
har förstått att högkyrkligheten närmast kan jämföras med
Evangeliums berättelser om fariséer och sadducéer, de som Jesus
kom i konflikt med. Samsynen liknar myterna
om apostolisk katolicitet och prästämbetets hierarkiska betydelse.
Hos Jesus är det tvärtom! Jesus är i människornas mitt, som bror och jämlike.
HÖGKYRKLIGHETEN
OCH TRADITIONEN
Kyrkan
måste få vara kyrka, har det sagts! Och med det har allt utom
Jesus radikalteologiska andemening fått vara dess innehåll. Den högkyrkliga
föreningen aKF ville istället älska kyrkans högtidlighet mer än
Gud, Jesus och människorna, i en grandios och apostolisk
katolicism – Herrens sköna gudstjänst. Det kan man säga vara
motsatsen till Ordets sanna görare. Här finns det en rejäl motsättning.
Dag
Sandahl beskriver högkyrkligheten som bäraren av traditionalism,
men han skriver också ”den vill något nytt och annorlunda, än
ett sterilt traditionstänkande”.
Det nya blev i så fall
tillbakavändande till ”rikedomen som finns i den världsvida
kristenhetens erfarenheter.” (Läs, den världsvida
katolicism!)
Men då vill jag påminna om att den
världsvida kyrkan inte är en homogen kyrka. Det finns en
maktfullkomlig högkyrklighet, som enbart går den politiska och
konservativa högerns breda väg, i alla dess ideologiska ståndpunkter.
Jesus däremot gick den smala vägen, och han gjorde stor
urskiljning i alla sina bedömningar!
Under
femtioårsperioden har Svenska kyrkan utvecklats
i en ökad liturgisk riktning. Detta vurmade även aKF för, men aldrig med
samma innehåll. Svenska Kyrkan har kärlekens dramaturgi och liturgiska ljus,
för hågkomsten av Jesus, och med ett innehåll
som möjliggjorde både kvinnliga präster och samkönade äktenskap.
Svenska Kyrkan ställde sig upp i världen för både kärlek och rättvisa.
Svenska kyrkan har, trots brister, utvecklats till stor föredömlighet.
Många
har suktat efter ägandeskapet över kyrkan. Först var det kungarna
av Guds nåd, och världsvida kyrkans egna ämbetshierarkier. Under
1900-talet kom demokratin in i bilden, och världen förändrades. Den fria viljan gjorde åter intåg hos
människorna. Fria viljans kreativitet föder tankar, ståndpunkter och handlingar – visserligen både
på gott och på ont. Men den fria viljan i människors gemenskap är ändå förutsättningen för
var och ens tillblivelse.
HIERARKI
OCH DIKTATUR
På
greve von Rosens slott Rockelsta i Sörmland, var under 30-talet den
tyske riksmarskalken Hermann Göring en välkommen gäst. Det
pratades politik. Och med Görings nazistkollega Alfred Rosenberg,
tillsammans med Hitler, kom ”förnyelsen” i och med Tyska
Rikskyrkan, som tog form i den då extremt högkyrkliga
definitionen.
På
samma slott, Rockelsta, tillsammans med greve von Rosen vid åren
omkring riksmarskalkens besök, samlades ett antal högkyrkliga präster
och teologer. Där fanns även romersk-katolska dignitärer, trots
att den kyrkan inte tillät någon form av ekumenik vid den tiden.
Men mötet handlade inte alls om ekumenik, det handlade mera om de högkyrkliga
hierarkiska idealen och framtidsplanerna.
Under
denna period var intresset som störst för en högkyrklig vurm i
Sverige. Samtidigt som det fanns uppenbara nazistiska influenser
bland präster, i just orterna med mest högkyrklighet i det här
landet.
Tillsammans utgör
ovanstående händelser inte någon slump. Det
fanns starka drivkrafter för en annan helighet än den Jesus stod för.
Men den heligheten var ingenting annat än förräderi mot Gud,
Jesus och människorna.
Ovanstående
koppling är alltså inte särskilt långsökt. Tidsandan var sådan,
och människorna var barn av sin tid.
Författaren
och filosofen Albert Camus gjorde klart att det är i
tankemedvetandet vi kan hitta orsakerna till våra ståndpunkter.
Camus skriver: ”En som arbetar på posten är jämlike med en
erövrare, om de har samma värderingar.”
Analogt
med detta kan vi också säga, att den som säger sig vara
icketroende är jämlike med Jesus om de har samma värderingar.
Eller dem som säger sig vara Jesus anhängare men lierar sig med
rasismens eller Mammons värderingar inte alls har något med Jesus
att göra.
HERRENS
SKÖNA GUDSTJÄNST
”Rörelsen
som lyckades”, i alla fall med högkyrklighetens egna ögon.
Det var den högkyrklige prästen och ämbetets hierarkiska
betydelse, som drev teologin för en fostran av ett nytt släkte för
att älska Herrens sköna gudstjänst.
Prästämbetet
ansågs vara en livsform – en prästväckelse, men helt på mannens villkor.
Och väckelsen gällde förnyelse, eller förnyad kamp mot den i
praktiken demokratiska radikalteologin, som skrämde dem som sökte
förnyelse i något "annat".
Radikalteologi
är benämningen på Jesu Gudsförklaring. Alltså Jesus utsagor om det som handlar
om den fria människan i personlig Gudskontakt, genom bön och tanke,
utan hierarkiskt ställföreträdande.
En
ivrare för högkyrkligheten var fader Gunnar, som fick sina
efterföljare i P.O. Sjögren och C.H. Martling, vilka ivrade för en
liturgisk utbildning av Svenska kyrkans personal, inklusive kyrkvärdar.
Dag
Sandahl berättar om Martlings bok Tjänst i heligt rum, som förändrade
gudstjänstlivet till förmån för det högkyrkliga och det
katolska. Och det gällde strävandet efter gudstjänstens fullödiga grandiositet.
Vilket vi radikalteologer menar kan vara mera bländverk än innehåll.
Det kan faktiskt handla om religiositetens flykt från besvärligheten
med att behöva följa Jesus radikalteologi.
DEN
KATOLSKA SKRÄCKBILDEN
Dag
Sandahl skriver: ”aKF måste vara en samtidskritisk rörelse. Den
vill inte bara vad alla andra vill. Den vill något som somliga
andra inte vill.” ”Också om högkyrkligheten kan anses ha
lyckats i allt utom i det väsentliga”.
”Somliga”,
skriver Dag Sandahl! Ja det är väl en majoritet som
inte vill det som Sandahl vill, det har utvecklingen visat.
Dag
Sandahl fortsätter: ”Katolicitet har varit en politisk skräckbild
i Sverige, förmedlad genom skolans historieundervisning och förstärkts
av tanken på en målmedveten, reaktionär rörelse – en svart
international”.
Men
denna skräckbild har inte framkallats av den demokratiska rörelsen,
det har den katolska rörelsen själva klarat av. En "svart
international" är fasansfullt nog ett faktum i den katolska
världen,
och finns än i dag, med en rad inflytelserika organisationer så
som Opus Dei, eller Sodalitium Pianum, och många fler.
Dessa
organisationer utövar än idag en våldsam slagkraft. Ja, deras
pansrade näve har använts för att sätta den modernistiska
demokratin på plats över hela världen.
Vi
kan se det i Sydamerika än i dag. Det var några decennier tillbaka
då en sydamerikansk biskop sökte stöd och skydd av förre påven Johannes
Paulus II, med att få stopp på förföljelserna av demokratirörelsen
i hans land. Han blev avvisad av påven, utan att ha fått någon hjälp.
Därefter avrättades biskopen i sin egen församlingskyrka, med ett
stort antal församlingsmedlemmar som urskiljningslöst mördades. Hela detta händelseförlopp
har i en dokumentärfilm visats i TV över hela världen.
JESUS
PÅTVINGAS KYRKAN
Värderingar
och omdömen av den egna föredömligheten utmynnade i uttalanden
som ”Kristus hörde samman med sin Kyrka” – underförstått
med högkyrklighetens kyrka. Många andra kyrkor uttrycker sig på
ungefär samma sätt, som rättsinnehavare.
Men, eftersom kyrkan kom långt senare
än Jesus, och lades till grund genom
kejsarmaktens strävanden, så blir ovanstående citat endast en påtvingad
samhörighet. Jesus tvingades höra samman med kyrkan, av alla dem
med både goda eller egennyttiga syften. Men, Jesus hör istället samman med dem
som är i Jesu andemening!
Jesus
kom före kyrkan, och han avsade sig aldrig sin judiska tillhörighet,
men gjorde helt klart att Gud är opartisk vad det gäller människornas
olika rörelser.
Jesus utgör däremot länken mellan Gud och tre världsreligioner.
Gud tillhör ingen, men alla som vill kan tillhöra Gud! Därför
har hörnstenen ännu inte kommit på sin rätta plats!
Gudssökandet fortsätter därför hos var och en i gemenskap!
Dag
Sandahl citerar ett brev från Sven-Erik Pernler, som inte kunde förstå
att människor kunde kritisera varandra på det sätt som förekom
inom de högkyrkliga brödraskapen:
”Det
fanns djupa sprickor i sakfrågor som kyrka-stat, lutherskt-katolskt,
östligt-västligt, reformatida liturgi eller pastoralliturgisk
(franskinspirerad) osv, ja faktiskt också i frågan om kvinnans behörighet
till prästämbetet. Att sakfrågorna spretade åt olika håll var för
mig begripligt i en arbetsgemenskap. Men jag kunde aldrig förlika
mig med att vuxna människor därtill ofta präster, behandlade
varandra så grymt och skoningslöst inför varandra. Och jag var
inte ensam om detta. Högkyrkligheten var (och är?) (parentes av Dag
Sandahl) verkligen oerhört
disparat, och många for illa av att själva begreppet blev ett
invektiv genom sin obegriplighet/luddighet. Det är inte att förundra
sig över att högkyrkliga inte sällan kom att utveckla en hatkärlek
gentemot högkyrkligheten. Kampen fördes ju inte mot en yttre
fiende, utan framstod närmast som ett inbördeskrig.”
KYRKAN
– FRÅN FEODALISM TILL PARTIÄGANDE
Det
största slaget mot högkyrkligheten kom i och med kvinnliga präster.
Det hierarkiska draget i prästämbetet fick en allvarlig stöt som
förändrade kyrkan, om inte i grunden, men som på sikt möjliggjorde
en demokratisk reformering.
Högkyrkligheten
tillhörde arvet efter feodalism och konungars diktatoriska
hierarkiska ämbetsmannasystem, och som nu naggades i kanten.
Efterföljande
system ersattes av de politiska partiernas ägandemakt över kyrkan,
vilket givetvis har utgjort en förbättring – i det stora hela
– men ändå inte något fullkomligt. Reformationen måste därför
gå vidare, ända in på djupet.
Kyrkan
borde emellertid med tiden kunna mogna, och erövra friheten för att själva
kunna fatta beslut i de inre och yttre angelägenheterna, i allt det
som rör kyrkans hela totalitet. Men då måste kyrkan kunna leva
upp till en exemplarisk demokrati i Jesu radikalteologi och efterföljd.
Jesu
radikalteori kan förklaras med hans egen Gudsförklaring – om vad
Gud vill med människorna. Och i
detta se visionen om Det Goda Samhället, med Jesus i människornas
mitt.
FRÅN
HÖGKYRKLIGHET TILL MOGNAD
Några
av högkyrklighetens medlemmar blev biskopar och som förde deras talan.
Ärkebiskopen Gunnar Weman är intressant. Han var ärkebiskop
mellan åren 1993–1997. Då ansågs detta som en triumf för högkyrkligheten.
Nu förväntades ett prästvigningsstopp för kvinnor. Men ingen
mindre än Gunnar Weman själv bryter segerjublet, och han
konstaterar att ”de (högkyrkligheten, aKF) har fastnat i frågan
om ämbetet och det har förlamat rörelsen".
Gunnar
Weman medverkar istället till att kunna stoppa prästvigningen av
dem som motsätter sig kvinnliga präster. Han
gjorde till känna sina nya ståndpunkter angående kvinnliga
präster, och menade:
”Jag har tidigare haft svårt att bejaka
kvinnliga präster från biblisk synpunkt. Nu har hela osäkerheten
fallit bort för mig och det är en befrielse.” ”Jag har varit
tveksam väldigt länge. Men nu menar jag att vi inte kan lägga
till eller dra ifrån fler argument i den här frågan. Till sist
handlar det om överordnade saker som kyrkans enhet, ett samlat
vittnesbörd där vår enhet är viktigast.”
Och
på frågan vad som fått Gunnar Weman att ändra ståndpunkt blir
svaret:
”Jag skulle vilja använda ordet mognad. Tidigare var det
jobbigaste för mig kyrkans tradition och den samlade kyrkliga
erfarenheten i den här frågan. Men när jag ser hur den världsvida
kyrkan efterhand utvecklas, så är Svenska kyrkan inte lika ensam
som tidigare.” Ur Kyrkans tidning nr 3/1986
Att
älska kyrkan mer än Gud och Jesus.
Att
älska kyrkan mer än Gud och Jesus, är för mig ett inslag, som
till viss del, gäller för den världsvida kyrkan. Kyrkan är trots
allt i sin världsvida storhet mycket introvert.
Traditioner i all ära, men inte traditioner som bäst passar för
epitafium och gravar.
Kyrkans verk är dess egna lemmars verk, sägs
det, men är det verkligen så? Kyrkans verk kan istället, i många
fall, vara ett verk av dess hierarkiska ägare – på gott och ont. Tro och
kyrka kan många gånger grundas på sina kännetecken, men som inte
alltid är Guds kännetecken i enlighet med Jesus.
I
Dag Sandahls bok tas slutligen kritiken upp från Sr Marianne på
ett vederhäftig sätt. Som exempel ställer hon frågan:
Ӏlska
Svenska kyrkan – är det möjligt?”
Hon slutar med frågan:
”Tänk
om vi skulle våga börja vara ensamma med Gud?”
Om det från
hennes sida är ironi mot Svenska kyrkan, eller av övertygelse ska
vara osagt, men i detta finns innerligen i Jesu förkunnelse,
beroende på hur vi vill tolka hennes fråga. I
hennes ord kan vi hitta en del av kärnan i människans relationer med
Gud – vacatio – själens öga, det vill säga direktkontakten med Gud.
Att svara på Guds
lockelser tillhör tillblivelsen, som leder till Ordets görare i
enlighet med Jesu radikalteologi!
![](images/UPP.jpg)
|