![](images/Nr%207-2008/0752053.JPG)
Kan
man tro, på Svenska kyrkan?
Farligt
begär
Fallet
Hedvig Eleonora församling, Svenska kyrkans eget al-Barakaat, har
vi haft anledning att skärskåda utifrån en rad principiellt
viktiga synvinklar. I fallet al-Barakaat hade några personer med
somaliskt ursprung blivit terroriststämplade i samband att man
bedrev ett privat banknätverk. Det allvarliga med denna stämpling
var att man inte fått veta varför man fanns med på en lista över
terrormisttänkta personer, och därmed inte heller kunnat bemöta
anklagelserna.
Efter en EG-dom får nu de tre utpekade medlemmarna en viss
upprättelse. En seger för demokratin och de mänskliga rättigheterna,
enligt dom själva. Och att man sätter punkt på ett sju år långt
rättsövergrepp, enligt deras advokat. Nästa steg är skadestånd.
Total upprättelse, kanske man aldrig får.
I
Hedvig Eleonora har en svenska präst med svenskt ursprung blivit
anklagad för något som föranlett petning från kyrkoherdetjänsten,
men ingen kan säga mer än att det är den ”kvalificerade
arbetskraften” som klagat.
Inga
händelser, inga personer, inga processer och ingenting annat heller
än mycket diffusa anklagelser har lagts fram till den anklagade före
detta kyrkoherden.
Den
som drabbats vill veta vad som egentligen hände. Vi människor behöver
veta för att lära och kunna gå vidare, och kanske försonas. Frågan
är bara i detta fall: vilka ska försonas, med vem eller med vad?
Ingen vet.
Att
vara chef och föra de politiska beslutsfattarnas talan till alla
anställda i en politikerstyrd organisation, som Svenska kyrkan nu
blivit, är ibland en svår uppgift.
Kanske
håller man inte helt med i de beslut som fattats men måste ändå
expediera dem. Eller så tycker man att det är helt rimliga ställningstaganden
och fullföljer dom med mer lättat hjärta.
Att
man har en mellanställning inom kyrkan om man är kyrkoherde är
helt klart, eftersom man är ”en anställd bland anställda” men
samtidigt för ”beslutsfattarnas talan”.
Kyrkoherdar
har numera ingen egen maktbas att agera utifrån utan är helt
inlemmade med respektive utlämnade till politikerna.
Tidigare
tryckte man på en ordning som innebar att ämbetsbärarna hade en
egen plattform att agera utifrån, visserligen mer av religiösa skäl
men ändå.
Viktigt
i sådana här processer är också att beslutsfattarna står bakom
sin chef och inte gömmer sig om det blåser snålt bland de anställda
efter mindre populära beslut.
Den informella vägen
I
Hedvig Eleonora har man valt vad man kallar den ”informella vägen”
när man avsatte sin kyrkoherde för något som fortfarande är höjt
i dunkel.
Varför
man valt just den informella vägen kan man undra eftersom det är
extra viktigt att få legitimitet i ett beslut av denna kaliber.
Den
efterföljande processen visade med all önskvärd tydlighet att
kyrkorådet borde ha kört med ”öppna kort” när man satte igång
en dylik process. Man mötte nämligen kraftiga protester från
aktiva församlingsbors sida.
I
en besvärsskrivelse till domkapitlet angående ett jävsärende ger
kyrkorådet en bakgrund till ”problemen” i församlingen och
skriver följande apropå den informella vägen:
”Under
perioden september 2007 till januari 2008 fördes ett antal
informella samtal mellan kyrkorådets presidium och församlingens
kyrkoherde angående funktionen som ledare främst för församlingens
kansli. Biskop Caroline Krook var i ett tidigt skede
involverad genom enskilda samtal med flera berörda personer. Under
2007 var de informella samtalen inte föremål för formell
behandling, just i egenskap av informella samtal, i kyrkorådet.”
Skrivelsen
är undertecknad av Håkan Wallensten, som är Kyrkofullmäktiges
ordförande. Detta textavsnitt är intressant ur flera synvinklar.
För
det första är samtalen så informella att inte ens förra
kyrkoherden har kallats till mer än ett av dessa möten, det i
januari 2008, det vill säga några dagar innan avskedsbeslutet
fattades. Dessutom var det mötet så informellt att det inte i förväg
annonserades att det rörde ”kyrkoherdens funktion som ledare”
utan kallades ”planeringsfrågor”.
För
det andra har man tidigare tryckt på det som på politikerspråk
heter ”den kvalificerade arbetskraften” och sagt att det var
denna kritik som vägde tungt i avskedet av förra kyrkoherden.
Som
civilekonom och tidigare revisor är det spännande att notera att
en stödfunktion som ett kansli ges sådan tyngd i en kyrklig
organisation, men också hedrande för oss som arbetar med
administrativa sysslor.
En
tredje reaktion är att det kanske vore mer naturligt att framhäva
den s.k. kärnverksamheten i en församling, som är gudstjänst,
diakoni, undervisning och själavård, och som utförs av ämbetsbärarna.
Det vill säga präster och diakoner men också av kyrkomusiker, som
det riktigt tunga i en församling.
Dessa
sistnämnda har ju ofta både betydligt längre och tyngre studier
bakom sig och kvalificerar sig successivt i en hård konkurrens för
att ta nästa steg i en kyrklig karriär.
För
det fjärde är det just de ”informella samtalen” som är spännande
att genomlysa eftersom det under denna rubrik kan dölja sig vad som
helst, vilken lögn som helst och vilka påstående som helst vilket
framkommer i nästföljande citat:
”Vid
ett samtal med biskopen hade den 15 januari 2008 med kyrkoherden
uppmanade biskopen kyrkoherden att själv säga upp sig från sitt
kyrkoherdeförordnande och begära tjänstledigt en tid. Kyrkorådets
presidium fick dagen efter från biskopen information om hennes förslag
till kyrkoherden. Kyrkorådets presidium föreslog då genast ett
samtal med kyrkoherden i anledning av förslaget. Detta samtal önskade
inte kyrkoherden som en vecka senare sade upp sig från sitt förordnande.
Kyrkorådets presidium inkallade då församlingens
arbetsgivarorganisation som förhandlade med kyrkoherdens fackliga
ombud. En överenskommelse träffades som i huvudsak överensstämde
med biskopens förslag. Båda parter accepterade förslaget till överenskommelse.”
Problemet
med detta sista citerade stycke är att det är falskt från början
till slut, något som jag konstaterat i en tidigare artikel i Rikare
Liv (En kyrkoherdes pris). Biskopens version var nämligen den helt
motsatta.
Nåväl,
problemet med att sköta saker och ting informellt, att inte uppta
ärenden av denna art på ärendelistor inför olika möten, att
inte protokollföra dylika ärenden, att hävda att revisorerna
enbart ska granska ekonomiska spörsmål.
Att
man målar upp bilder av ett skeende som inte finns i verkligheten.
Och i det informellas namn drar till med vad som helst mot en
enskild, en mycket utsatt enskild anställd, som dessutom får dåligt
understöd från stiftet – förutom biskopens sena räddningsaktion
– är ett mycket märkligt agerande om det inte sätts in i ett
maktperspektiv.
Politikerna
hade en plan och ett mål, men ville av olika skäl inte torgföra
denna. Genom att föra denna fråga i det informellas tecken,
avviker man från vad som är brukligt i liknande situationer och sätter
hela den demokratiska processen ur spel. Det fick bland annat
allianspartnern Kristdemokraterna, som haft en av revisorsrollerna,
att sätta sig på tvären och begära fakta på bordet.
Vi
kan fortfarande konstatera att dessa fakta ännu inte finns, varför
processen så att säga slutar i ett ingenmansland!
Rykten
istället för besked
Genom
att inte formulera raka argument om reella försummelser försätter
sig den som anklagar i en svår sits. Det ena ryktet efter det andra
har också rullat ut från Storgatan 7. Och till slut har det blivit
nästan tio stycken till varför kyrkoherden petades.
När
kyrkorådet till slut blev klara med den processen, och sätter ned
foten, tar man ett av ryktena ”ur högen”, verkar det som, och gör
detta till en sanning.
Problemet
med denna sanning, att biskopen var den som rekommenderade
kyrkoherden att avgå, var att detta inte var biskopens idé.
Biskopen dras alltså in kyrkorådets lögner och protesterar
naturligtvis högljutt som vi konstaterat ovan.
Man
kan fundera på hur dom tänkte, där i Hedvig. De tre moderata
kyrkorådspolitiker som varit aktiva i denna process har tung
juridisk kunskap i bagaget.
Sammantaget
representerar de pådrivande moderaterna och folkpartisterna sina
respektive partier, som i alla andra sammanhang talar om vikten av rättssamhället,
rättssäkerheten och liknande begrepp. Plötsligt betyder detta
ingenting!
Kvar
står dessutom övriga nio rykten, och frågan är om det var något
av dessa som egentligen kan vara mer sant än något annat, och om så
att vilken av dom som helst skulle kunna rendera ett avsked.
”Gillar ni inte våra principer så har vi andra.” som en av bröderna
Marx sa.
Ett
problem i Hedvig Eleonora församling har också varit var rågångarna
borde gå mellan kyrkoherdens roll och kyrkorådets ordförande
roll.
I
professionella organisationer med professionella aktörer är man
noga med att inte gå in i operativ verksamhet om man till exempel
är ordförande.
I
stiftet finns kurser för hur nya kyrkorådsordföranden ska hantera
dylika frågor, men var dessa kunskaper tagit vägen i detta fall är
oklart.
Genom
att agera operativt har ordförande i Hedvig Eleonora församling
destabiliserat, inte bara sin chef utan också spridit osäkerhet
inom hela organisationen. Vem är egentligen chef här? Vem ska leda
och fördela arbetet? Detta är naturligtvis helt förödande för
att kunna bygga en välfungerande och professionell verksamhet.
En
tung skrivelse
Man
kan förstå att den skrivelsen som före detta kyrkoherden i Hedvig
Eleonora församling, skrev en kort tid efter avskedet, var tung på
många sätt.
Att
bli ifrågasatt är i sig tungt, och när det visar sig att allt är
svävande ökar naturligtvis osäkerheten av vad olika saker och händelser
står för.
Av
skrivelsen framgår en rad frågor som politikerna i Hedvig Eleonora
församling ännu inte gjort någonting för att skingra ljuset
kring.
Standardsvaret
från ordförande är:
”Träffar
man ett avtal så bryter man inte det. Det är en hederskodex”.
Problemet
blir därför att människor börjar lägga ihop ett och ett, och plötsligt
växer en mindre angenäm bild fram om vad som kan ha hänt i församlingen.
En kupp?! En bild som inte känns som om den överhuvudtaget borde
kunna placeras in under paraplyet ”Svenska kyrkan”.
Det
är skillnad på folk och fä
Stockholms
stift har nyligen fått ett pikant ärende på sitt bord, men
samtidigt mycket tragiskt för alla inblandade, med ett prästpar
som haft en trekant i sänghalmen med tråkigt slut. Inte bra om vi
ska tro biskopen, eftersom det i detta fall skadar anseendet.
I
en kommentar i kvällspressen säger biskopen i Stockholms stift:
”Svenska
kyrkan har inga generella regler för vad präster får, eller inte
får, göra. Men man ska inte skada det anseende som en präst bör
ha. Och har man något som liknar gruppsex bryter man den sexuella
troheten i äktenskapet. Det, menar Caroline Krook, kan skada
kvinnans anseende som präst.”
Tilläggas
skall att den manlige prästen har åtalats för misshandel i detta
fall och därmed riskerar att bli av med sitt ämbete. Tilläggas
kan också att hade han varit kyrkopolitiker i sänghalmen skulle
dom ha kunnat varit hur många som helst utan att få några
reprimander, förutsatt att dom inte börjat slåss.
Frågan
är vad som händer om någon präst genom sitt agerande
misskrediterar en kollega, som därigenom får ett skadat anseende
som präst. Om det förhåller sig så eller inte i Hedvig Eleonora
församling vet vi inte, vilket tillsammans med alla andra
anklagelser och rykten snart kräver ett kraftfullt agerande från högre
makter.
Ett riktigt avslut
I
kommunistiska diktaturer brukar man retuschera foton av misshagliga
personer, som om dom överhuvudtaget inte var med.
I
församlingssalen i Hedvig Eleonora hänger en rad män, bara män,
i långa rader. Många såg fram mot att där äntligen skulle få hänga
en kvinna som ett tecken på att vi gått i en ny kyrklig
verklighet. Man kan på goda grunder anta att förre kyrkoherden
inte blir den personen.
Men
ett förslag skulle kunna vara att den kvinnlige ordföranden i
Hedvig Eleonora tog den platsen. Eller varför inte ett familjeporträtt
på presidiet som säger sig räddat församlingen från att
kollapsa. På så sätt bryter man inte den månghundraåriga
traditionen att stolt visa upp vem som lett församlingens
verksamhet.
Ulf
Svensson
Uppdaterad
2008–09–23 |