![](images/Nr%207-2010/28.jpg)
Foto: RLC
Den
permanenta reformationen Det
Lutherska arvet
Det
lutherska arvet och en fortsatt reformation. Hur kan Svenska
kyrkans reformatoriska uppdrag idag förstås? Christer Hugo skriver
om några viktiga tankelinjer som han här vill lyfta fram. – I
det lutherska arvet finns en välgörande frihet från att leta
gudomliga regler för allt. Allt sådant måste vara underordnat
kyrkans sanna skatt, evangeliet. Ja, även trons formuleringar,
symboler och dogmer måste vara underordnade evangeliet.
Christer Hugo: |2005|
Svenska kyrkan är en evangelisk-luthersk kyrka. Sin
särskilda karaktär och färg får vår kyrkotradition från den
lutherska reformationen på 1500-talet, den process där Martin
Luther själv är en huvudperson. Tre av hans skrifter – Stora
katekesen, Lilla katekesen och Schmalkaldiska artiklarna – ingår
i våra bekännelseskrifter; Lilla katekesen återfinns ju dessutom
i Den svenska psalmboken. Luthers skrifter tillhör vår identitet.
Frågan är nu: Vad betyder det att vara reformatorisk kyrka och
leva med ett lutherskt arv? Är det lutherska något fruktbart för
framtiden eller är det något vi måste befria oss från?
För
det första är det förstås tillrådligt att hålla i minnet att
det finns ungefär lika många sätt att läsa Luther som att läsa
bibeln. Den fundamentalistiska användningen av Luthers skrifter,
där hans ord blir något slags ofelbar utläggning av en ofelbar
bibel – den är en lika stängd återvändsgränd som all annan
fundamentalism, försåvitt man inte vill bygga sig ett reservat
för att odla en gången tids frågor och svar.
En
annan förutsättning är det historiska och därmed också
idémässiga avståndet mellan oss och Luthers tid. Martin Luthers
världsbild var självklart 1500-talsmänniskans – en världsbild
som i mycket är helt främmande för vår tid, en världsbild fylld
av mytologiska föreställningar och förvetenskapliga idéer om hur
verkligheten är beskaffad. Och i Luthers egen kristendomstolkning
är en oftast mycket konkret och bokstavligt uppfattad kristen
mytologi förutsatt.
Han
var ett barn av sin tid. Samtidigt finns det hos Luther sätt
att tänka, infallsvinklar och teologiska perspektiv som har stor
livskraft och som kan öppna nya horisonter för nya tider. Och för
nya reformationer.
Vad
som driver Kristus
Jag
skulle vilja stanna vid några viktiga impulser eller tankelinjer,
som jag menar vara väsentliga när vi reflekterar över Svenska
kyrkans reformatoriska uppdrag idag. För det första Luthers
användning av bibeln. Luther bar förstås i hög grad med sig
även sin samtids ärvda syn på bibeln.
På
samma gång vara han förvånansvärt fri i sitt förhållande till
bibelns skrifter. Han var inte fundamentalist. Hela bibeln var inte
lika viktig. "Was Christum treibet", vad som driver
Kristus – det var hans huvudnyckel vid bibeltolkningen.
Bekant
är hans avfärdande av Jakobsbrevet som "halmepisteln"
och hans tveksamhet inför Uppenbarelseboken. I en predikan apropå
om Mose lag var bindande för de kristna eller ej säger han
dessutom: "Det räcker inte bara med att gasta och ropa: Guds
ord, Guds ord. Det måste
också bli fråga om vem han har sagt det till. Gud talar väl
också till änglar och fåglar och djur av alla slag, men det
angår inte mig."
De
teologer som i generationen efter Luther utvecklade den lutherska
identiteten var i reformatorns efterföljd också ovilliga att låsa
sig vid omfattningen av den bibliska kanon.
Därför
finns det heller ingen uppräkning i de lutherska
bekännelseskrifterna av vilka böcker som ingår i bibelns heliga
skrifter. Både på reformert och romerskt-katolskt gjordes sådana
kanonkataloger, men lutheranerna värjde sig för fixeringar. Detta
är principiellt viktigt; den lutherska kyrkan räknar med en öppen
kanon.
En
öppen kanon – och därmed en kreativ och befriande användning av
bibeln, ett bibelbruk i befrielsens tjänst: Guds uppenbarelse är
öppen. Vårt sätt att tänka och tala om Gud och det andliga är
inte en gång för alla formulerat, fixt och färdigt. Utan vi både
får och måste tänka nytt i ständigt nya tider och nya
situationer.
I
god luthersk bibeltolkningstradition ligger även medvetenheten om
våra egna förutsättningar när vi tolkar texterna. Luther frågar
"was Christum treibet". Vilken är vår tolkningsfråga
idag? Samtalet kan fortsätta och många röster komma till tals.
Vårt
ansvar är att göra medvetna val när det gäller vad som är
viktigt i bibeln och vad vi måste avvisa – vad som fungerar som
evangelium idag och vad som inte gör det. Och just det egna
privilegiet och ansvaret att tolka själv hör till det genuint
reformatoriska. Guds uppenbarelse talar till mig. Alltså: vad
betyder tron, inte för min granne, inte för alla andra, utan just
för mig?
Det
personliga
Lilla
katekesens förklaringar till de tre trosartiklarna illustrerar
tydligt denna personliga tillämpning. Luther betonade gärna att
trons konst just ligger i att rätt använda pronomina. Det ska vara
något som angår just mig.
Något
som är existentiellt, betydelsefullt på djupet för mig. Luthers
förklaringar till trosartiklarna är en övning i att använda
pronomina. De talar alla om vad tron kan betyda, inte för andra
eller för kyrkan, utan just för mig. Under första trosartikeln
finns i katekesens utläggning ingen lära om skapelsen i sig eller
om hur den gick till. Utläggningens fokus ligger på min
tillvaro.
Luther
ser på det goda han har omkring sig, ser fåglarna under himlen,
berömmer fågeln som sjunger bekymmerslöst på sin gren för att
den, till skillnad från han själv, verkligen har förstått trons
och livets konst. Och så säger han: "Jag tror, att Gud har
skapat mig och alla varelser, gett mig kropp och själ, ögon, öron
och alla lemmar, förnuft och alla sinnen och att han ännu
uppehåller sin skapelse. Dessutom försörjer han mig rikligen och
dagligen med kläder och föda, hus och hem och med allt det jag
behöver till livets uppehälle…"
Så
kan en människa med 1500-talets fromma språk och mytologi uttrycka
sig som försöker ta emot livet varje dag ur Guds eller livets
hand, en människa som vet att livet inte är något hon tar sig
själv utan något som ges henne i varje ögonblick, gratis.
"Utan all min förtjänst eller värdighet".
Den
tron är inget tvångssystem som jag ska pressa in mina tankar och
mitt förstånd i. Tron är ingen prestation, ingen intellektuell
rådbråkning genom vilken jag bit för bit ska övervinna
förnuftshindren och så småningom faktiskt kunna "tro"
precis som Paulus eller Luther om hur världen är beskaffad. Tron
enligt Luther är också en fri gåva. Paradoxalt säger han i
förklaringen till tredje trosartikeln: "Jag tror, att jag inte
av mitt eget förnuft eller kraft kan tro".
Om
tron är en fri gåva, så kan jag kanske närma mig den på ett
annorlunda sätt. Inte som ett färdigt system, ett idépaket med
förutbestämda frågor och svar färdigt att packa upp, utan som
livshållning. Livsinställning.
En
tillit till att kärleken trots allt är tillvarons pulserande
hjärta. En sådan förtröstan kan man inte ta sig eller överta
från någon annan. Men den kan växa fram, där det finns gott om
plats att växa.
Reformatoriskt
sprängstoff
Från
Luthers katekeser kommer impulser att själv reflektera vidare. Så
har jag personligen närmat mig dessa gamla texter. Luthers sätt
att förhålla sig till tron – tron som en personlig tolkning, tro
som befrielse från den som stänger in, och inte minst
tillämpningen av pronomenet "mig" på de stora frågorna
– det här rymmer fortfarande sprängstoff, reformatorisk dynamik.
Just
dynamiken i tillvaron, föränderligheten, hade Luther en särskild
blick för. Skarpt polemiserade han mot alla som ville låsa t ex
människors handlande till vissa i förväg uppgjorda lagbud och
handlingsmönster. Gustaf Wingrens epokgörande
undersökning Luthers lära om kallelsen från 1942
visar att vi fortfarande har en bit kvar till Luthers radikalt
reformatoriska inställning.
"Creare
est semper novum facere", att skapa är att ständigt göra
nytt, skriver Luther. Det finns inga regler som är för alltid
givna, ingen för evigt giltig lagbok. Nej, Guds väsen är att vara
nyskapande. Guds kraft stannar inte upp. Den rör sig hela tiden
framåt, möter ständigt nya situationer och nya förhållanden,
som är omöjliga att förutse.
Därför
kan inte heller vi låsa oss till vissa särskilda regler. Lagar och
förordningar är nog bra att ha och ofta praktiskt nödvändiga,
men de måste samtidigt anpassas till situationen. Ibland måste de
förändras i grunden och göras om helt, för att kärleken ska få
utrymme. En gärnings godhet avgörs bara av en enda sak: om den är
bra för min medmänniska eller ej, om den gagnar min nästa. Låser
man sig vid en viss bestämd yttre handling, så förstör man –
menar Luther – i samma ögonblick tron och den kristna friheten.
Gustaf Wingren: "Gång på gång möter vi hos Luther begrepp,
som håller systemet öppet för nyansatser, dörrar genom
vilka den skapande Guden går in i ordningsvärlden."
För
Luther är det vocatio, kallelse, som är viktig,
inte imitatio, bokstavlig efterföljelse. Du och jag ska
inte härma helgonen eller andra förebilder eller ens Jesus. Det
är inte det efterföljelsen går ut på, för vi lever ju inte i
deras situation. Vår kallelse är unik i vår situation. Här och
nu ska vi förverkliga det som är vår väg, för att på bästa
sätt kunna tjäna vår medmänniska.
Beredd
att ompröva
Här
möter återigen en för lutherskt reformatoriskt tänkande speciell
öppenhet. En öppenhet som måste innebära att en kyrka som vill
stå i reformationens tradition ständigt måste vara beredd att
ompröva, omformulera, tänka om, hitta nya vägar. Eftersom kyrkan
inte finns till för sin egen skull, utan för människors.
Detta får stora
konsekvenser om man tänker på aktuella etiska frågeställningar
och konflikter, till exempel frågan om homosexuellas samlevnad och
vigsel. Gör vi allvar av lutherska principer, kan den centrala
problemställningen inte utgöras av vad som står i tvåtusenåriga
skrifter om saker som eventuellt kan ha något att göra med det nu
aktuella ämnet. Utan huvudfrågan måste vara: Hur gagnas min
medmänniska, min homosexuella medmänniska, just nu? Hur blir det
lättare för henne att leva sitt vardagsliv med värdighet och
tillförsikt? Hur stärks hans självkänsla, hans hopp, hans tro?
Hur får han eller hon hjälp att i sin tur leva ut kärlek?
Kyrkan kan inte
imitera gångna tiders tänkesätt, om den ska vara trogen sitt
uppdrag i varje ny tid. Det är inte imitatio det handlar
om, utan vocatio.
Och vocatio, kyrkans kallelse, i början av
2000-talet ser med nödvändighet annorlunda ut än den gjorde på
1500-talet, 1800-talet eller första århundradet efter Kristus. Som
Wingren uttrycker det, med en hänvisning till Luthers kommentar
till Romarbrevet: "Det som uppbygger andra människor och
skänker dem frid, kan icke på förhand fastlåsas i regler".
Reformation. Nytänkande.
Nytolkning. Det måste vara levande storheter i kyrkans liv,
eftersom risken hela tiden är att det gamla inte längre tjänar
livet utan har blivit självändamål. Därför blir reformationen
aldrig färdig. 1500-talets fältrop Ecclesia semper
reformanda är för en luthersk kyrka alltid
högaktuellt.
Varje generations kristna
måste vara medvetna om att deras formuleringar och ord för att
beskriva trons erfarenheter är provisoriska. Det är vår uppgift
att finna orden för vår tid; våra efterkommande måste
i sin tur vara beredda att ompröva våra formuleringar. Så måste
det vara – för att skapa, det är att ständigt göra nytt. Creare
est semper novum facere.
Välgörande
relativism
I
det lutherska arvet finns en uppfriskande relativism, en
välgörande frihet från att leta gudomliga bud och regler för
allt. Tio Guds bud, kanonkataloger, kyrkoordningar, strukturer, det
kyrkliga ämbetets utformning, gudstjänstordningar – allt sådant
tillhör egentligen inte det viktiga.
Det måste vara
underordnat kyrkans sanna skatt, evangeliet. Ja, även trons
formuleringar, symboler och dogmer måste vara underordnade
evangeliet. För det är detta – Kristuserfarenheten, Guds
närvaro hos var och en, eller hur man nu vill uttrycka det – det
är detta som är det väsentliga.
Utmaningen för
kyrkan i varje ny tid och utmaningen från vårt reformatoriska arv
blir därmed inte främst att börja leta i böckerna – bibeln
eller andra böcker – efter vad reglerna eller bokstaven säger. I
stället anmäler sig den enkla och centrala frågan:
Vad är det min
medmänniska behöver? Eller annorlunda uttryckt: Hur gör vi här
och nu för att medmänniskans upprättelse, hopp och framtidstro
ska tjänas på bästa sätt?
Christer
Hugo är kyrkoherde i Dalarö-Ornö-Utö församling i
Stockholms stift.
Dessförinnan var han komminister i Ljuder
församling i Växjö stift. Han
medverkar också regelbundet
i Smålandsposten med
krönikor.
![](images/UPP.jpg)
|